23
Јовов седми говор: жели, иако без наде, да га Бог изведе на свој суд.
1 А Јов одговори и рече:
2 Још је тужњава моја одмет?
А невоља је моја тежа од уздаха мојих.
3 О, кад бих знао како бих нашао Бога!
Да отидем до престола Његовог,
4 Да разложим пред Њим парбу своју,
и уста своја напуним разлога,
5 Да знам шта би ми одговорио,
и разумем шта би ми рекао.
6 Би ли се према великој својој сили прео са мном?
Не; него би ми помогао.
7 Онде би се праведан човек могао правдати с Њим,
и ослободио бих се за свагда од свог судије.
8 Гле, ако пођем напред, нема Га;
ако ли натраг, не находим Га;
9 Ако на лево ради, не видим Га;
ако на десно, заклонио се, не могу Га видети.
10 Али Он зна пут мој;
кад ме окуша, изаћи ћу као злато.
11 По стопама је Његовим ступала нога моја;
пута Његова држао сам се, и не зађох.
12 Од заповести уста Његових нисам одступао;
чувао сам речи уста Његових више него свој ужитак.
13 Али кад Он шта науми, ко ће Га одвратити?
Шта душа Његова зажели, оно чини.
14 И извршиће шта је наумио за ме;
и тога има у Њега много.
15 Зато сам се уплашио од Њега;
и кад то мислим, страх ме је од Њега.
16 Бог је растопио срце моје,
Свемогући ме је уплашио.
17 Што не погибох пре мрака?
И што не сакри мрак испред мене?